5.+Egészség,+betegség

1. Egészség, betegség a középkorban = Borbélyok, fürdősök, javasasszonyok  = __I. A középkor__ a. A középkort abszolút mértékben jellemezte a járványoktól való félelem. - az eddigiek során ebben a történelmi korban fordultak elő a legsűrűbben világméretű **járványok**, és az orvostudomány hiányosságai miatt a fertőzések minden addigit felülmúló halálozási aránnyal „dicsekedhettek”. A járványok és a középkor kapcsolata olyan szoros és sokrétű, hogy érdemleges kitárgyalásához egy teljes könyvre lenne szükség, úgyhogy itt csak a legismertebb középkori pandémiás megbetegedésre, a pestisre koncentrálunk. b. A **pestis** - A kor egyik legkegyetlenebb ragálya a pestis volt. A betegség eredetét nem ismerték, gyógyítani nem tudták, de feltételezték, hogy a járványt a rossz levegő okozza. Egyetlen ellenszereként az orvosok a böjtöt és az imádságot javasolták. - Bár elsőként már Kr. u. 400 körül is felütötte fejét, és ekkor is sikerült neki a lakosság 60-70 százalékát elpusztítania a fertőzött területeken, a pestisjárványok mégis a középkorra jellemző. Párszáz éven belül többször is felütötte a fejét; hatalmas, addig soha nem látott méretű pusztítást és rettegést hagyva maga után. c. **eredete** A legtöbb virológus-történész szerint a kór Kelet-Ázsiából (feltehetőleg Mongóliából) származik. Európába való bekerülése egy várostrom morálisan elítélendő módszereinek szövődménye, amely a krími félszigeten kezdődött a genovaiak Kaffa nevű erődítményének 1346-os ostromával. Az ostrom alatt a //kipcsakok// – talán a világon elsőként; biológiai hadviselést folytattak: a pestisben vagy egyéb más betegségekben elhunyt katonáik holttesteit a városfalon belülre lőtték katapultjaikkal. A várat védők között felütötte fejét a pestis, és a várat feladva menekültek vissza (hajókon) Európába, magukkal hordozva a pestis baktériumát. Útjuk során megálltak Konstantinápolyban, Messinában, Genovában, Velencében és Marseille-ben, Ezzel elterjesztve a ragályt Európa kereskedelmi központjaiban. A közfelfogás szerint az 1347 és 1352 között drámai gyorsasággal terjedő kórságot a Krím-félszigetről érkezett hajók, pontosabban a hajókon utazó patkányok hurcolták be Európába, amikor kikötöttek Messinában. Ez azonban nem teljesen igaz. // Sok tisztázatlan kérdése van még e történelmi katasztrófának, a szakemberek között lényegi kérdésekben sem nagyon van egyetértés. Az azonban mára bebizonyosodott, hogy a pestis kórokozóját elsődlegesen nem patkányok, hanem bolhák (főleg a Xenopsylla cheopis faj ) terjesztették, és a betegség Közép-Ázsiából (valahonnan Himalája területéről) indult útjára, ahol helyi rágcsálófajokon élő bolhák hordozták. A patkány a fertőzésnek nem immunis hordozója, hanem ugyanúgy áldozata, mint az ember: a megfertőzött állat hamarosan elpusztul, a bolhák pedig új gazdatest után néznek, ami általában egy másik rágcsáló. Bár egyik állat a másikat közvetlenül nem fertőzi meg, a betegség az állatpopulációban gyorsan terjed, mivel ha egy fertőzött állatot egészséges bolha csíp meg, akkor a bolha is megfertőződik. // // A kereskedelmi hajókon a fertőzött bolhák hatalmas távolságokat is megtettek, ami valóban elősegíthette a pestis terjedését; mivel azonban csaknem százféle bolhafaj hordozhatja a kórokozót, és ezek sokféle emlőst megtámadnak, így a lakosságot nemcsak a patkányokon, de a haszonállatokon és embertársaikon élősködő bolhák is fertőzték. Erre jó példa Izland, ahol a lakosság több mint fele pusztult el a 14. századi nagy pestisjárvány alatt, pedig abban az időben Izlandon egyáltalán nem élt patkány (a fajt csak a 19. században hurcolták be). // // Sokáig elfogadott tézis volt a patkányok meghatározó szerepe a járvány terjesztésében; biológusok és történészek csak a 20. század második felében kérdőjelezték meg a ezt a közfelfogást. Bár kétségtelen, hogy patkányokon élősködő bolhák is megfertőzhettek embereket, több bizonyíték is felmerült, ami erősen kétségbe vonja a patkányok elsődleges kórterjesztő szerepét. A tény, hogy a járványt sok helyen karanténnal sikerült megfékezni, arra enged következtetni, hogy a betegség sokkal inkább terjedt emberi érintkezéssel, mint patkányokkal, hiszen a rágcsálók nemigen tartják be a karanténszabályokat, így velük szemben ez a módszer nem lehetett volna sikeres. A járvány nyáron és télen is ugyanolyan arányban fordult elő, ami szintén a patkányok közvetítő szerepe ellen szól, hiszen esetükben az élősködők – és így a fertőzőképes bolhák – száma nyáron jóval nagyobb, így ebben az évszakban nagyobb valószínűséggel várnánk megbetegedéseket. David E. Davis ökológus egyenesen arra a következtetésre jutott, hogy a pestis által sújtott Nyugat-Európa patkánypopulációja meglepően alacsony volt, és egyszerűen nem lett volna kellő számú állat a betegség ilyen intenzív és gyors elterjesztéséhez (pestisfertőzés esetén általában maga a patkány is elpusztul; emellett a házi patkány nem jár be 100 négyzetméternél nagyobb területet, így ez a faj a fertőzést csak nagyon lassan lett volna képes elterjeszteni). A 14. századi nagy pestisjárvány teljesen más epidemológiai karaktert mutat, mint a modern korból ismert, jól dokumentált és kifejezetten patkányokkal összefüggésbe hozható megbetegedések. Terjedése nagyon gyors volt (gyakorlatilag pár év alatt elérte egész Európát), és jellemzően egy-egy család, az egy háztartáson belül élők betegedtek meg, ami szintén inkább emberről emberre terjedő betegségre utal. Korabeli feljegyzésekben sem találunk utalást a rágcsálók jelenlétére. Érdekes az a tény is, hogy Kaffa ostroma során (innen érkeztek meg Európába az első, pestissel fertőzött hajók) az ostromlók, akik a pestist egyfajta biológiai fegyverként használták, katapultjaikkal emberi és lótetemeket hajigáltak be a városba, így terjesztve el a város védői között a pestist. Patkányokra semmi szükség nem volt a fertőzés bejuttatásához. // // A történelmi tisztánlátást nagyban megnehezíti, hogy a “Fekete Halál” néven emlegetett, Európa lakosságának harmadát kiirtó, a késő középkorban és a kora újkorban is vissza-visszatérő járvány minden valószínűség szerint nem egyetlen betegség tombolása, hanem több, egymástól független járvány megjelenése volt. A pestisnek is többféle típusa létezik, s csak a bubópestis terjed a patkányokkal összefüggésbe hozható bolhacsípés révén; a sokkal súlyosabb tüdőpestis (mely esetében a halálozási arány csaknem 100% volt) cseppfertőzéssel, emberről emberre terjed. (Ez tulajdonképpen a bubópestis “továbbfejlesztett” változata, ami akkor alakul ki, ha a betegség eléri a tüdőt. Innentől kezdve már testnedvekkel és belégzés útján is terjed.) A pestis baktérium időközben mutálódhatott is. A 14. század első felének mezőgazdasági katasztrófája, s az ennek nyomán fellépő élelemhiány is nagyban hozzájárult a járványok pusztításához. A zsúfoltság, a rossz közegészségügyi állapotok, a személyes higiénia hiánya, a háborúk (főként a 30 éves háború), a gyakori éhínségek miatt legyengült lakosság általánosan rossz egészségi állapota és a nem megfelelő orvosi kezelés legalább annyira felelőssé tehető a járvány(ok) terjedéséért, mint a városokban szaladgáló patkányok. // // Többen úgy vélik, a halálos kór valójában nem is pestis volt; G. Twigg például lépfenét vél felfedezni a tünetek mögött. A legújabb elmélet Christopher Duncan biológus nevéhez fűződik. Szerinte sem pestis, hanem az Ebola-vírus egy fajtája pusztított. Mivel az adott időszakra vonatkozóan nem állnak rendelkezésünkre igazán perdöntő bizonyítékok, a vita egyelőre eldöntetlen; az írásos forrásokból kinyerhető információk sokszor ellentmondásosak, pontatlanok, csak a járvánnyal összefüggésbe hozható temetkezésekből származó csontvázak tömeges vizsgálata tudna egyértelmű magyarázattal szolgálni, ez azonban számos módszertani és anyagi akadályba ütközik. Abban mindenesetre többé-kevésbé minden kutató egyetért, hogy a közhiedelem alaposan felnagyította a patkányok szerepét a pusztító kórság terjesztésében. //  Van még egy csavar a pestis és a patkányok történetében. A pestis végleges eltűnését többek között az Európában a középkorban elterjedt házi patkány (//Rattus rattus//, black rat) kora újkori visszaszorulásának tulajdonítják – a legfőbb visszaszorító tényező pedig éppen egy másik patkányfaj megjelenése volt. A ma is mindenhol előforduló és kedvencként is tenyésztett norvég vagy vándorpatkány (//Rattus norvegicus//, brown rat) nagyobb testű és élelmesebb faj, amely a 18. században került Ázsiából Európába, és néhány évtized leforgása alatt kiszorította a házi patkányt. Mivel a vándorpatkány sokkal ellenállóbb a pestissel fertőzött bolhákkal szemben, a faj elterjedésével a patkányok számlájára írható esetleges fertőzések is drámaian lecsökkentek. A betegség ma már csak igen rossz higiénés körülményeket biztosító trópusi vagy szubtrópusi országokban fordul elő, elvétve, és antibiotikummal kezelhető. Magyarországon az utolsó megbetegedést 1828-ban regisztrálták. A sors fintora, hogy manapság, ha pestisfertőzésről kapunk hírt a világ jóléti államaiban, nem patkányok, hanem biológiai fegyverekkel operáló [|terroristák] miatt aggódnak a hatóságok…

d. **Az első pestis-járvány** (a fent említett) 1347-1353 között pusztította Európa déli részét, legfőképpen a kikötővárosok környékén, illetve Észak-Afrikában. Ez volt a középkor és a történelem egyik legpusztítóbb betegsége: több mint kb. 10-szer többen haltak meg pestisben, mint csatában. Az egyetlen középkori járvány amely (talán) felülmúlta pusztítását a //julianusi pestis// volt, amely több mint 60 évig pusztította a Bizánci birodalmat.

A fenti térkép a //bubópestis// terjedését ábrázolja a „Nagy Halál” járvány idején. e. A pestises megbetegedéseknek 3 fő fajtája van: - Bubópestis (mirigyláz): A véráram útján jut a mirigyekbe, akár tojás nagyságú duzzanatot, sötétkék, vörhenyes kiütéseket okozva (innen a fekete halál elnevezés). Korai jele az orrvérzés, a bizonytalan járás, a leállíthatatlan halandzsálás. Gyakran a betegen olyan nyugtalanság lett úrrá, hogy nem tudták ágyban tartani. A középkori forrásokban, itáliai városban lakók írják például, hogy a betegek önkívületi állapotban meztelenre vetkőztek, és úgy járkáltak az utcákon. Későbbi tünete: láz, hidegrázás, heves fejfájás, végtagfájdalom, valamint fényérzékenység is. A kétnapos első lázhullám után a második már legtöbb esetben halálos. Ha valaki kibírta a hullámokat, és a gennyes csomók kifakadtak, akár túl is élhette. - Tüdőpestis: A téli, hidegebb időszakban jellemző, az influenzához hasonlóan cseppfertőzéssel (tüsszentés) terjed emberről emberre. A fertőzött jó, ha megérte a három napot. A tüdőt támadja meg, véres, köpetet, nagyon magas lázat okozva végül az idegrendszert támadva fulladás következik be. - Szeptikus pestis:Egyfajta vérmérgezés, amely pár óra alatt baktériummal árasztja el a szervezetet, és a halál általában még a jellemző tünetek kialakulása előtt beáll.

A pestisfajták halálozási arányai:
 * Pestisfajta ||  Halálozási arány (%)  ||
 * Búbópestis || 50-80  ||
 * Tüdőpestis || 100  ||
 * Szeptikus pestis || 100  ||

f. Gyógyítása - Az orvostudomány nagyon kezdetleges mivolta miatt //hatásos// gyógymód nem létezett, sokszor maga az orvos oltotta ki a beteg életét beavatkozása közben. Ilyen //gyógymódnak// számított például az érvágás, mely sokszor még egészségesnek mondható pácienseknél is halált okozott. Kevés szerencsés volt; aki túlélte a pestist, de ha valakinek ez sikerült, akkor egy életre való immunitást szereztek.

II. Egészség, betegség a középkori Magyarországon a. Magyarországon a középkor végéig csak **nagyon kevés orvos** működött. - a fővárosban azonban mégis aránylag sok orvos élt, igaz, majdnem kizárólag külföldiek voltak, főként olaszok, és néhány német. Többségük a királyi udvarhoz tartozott, a király orvosa volt, de nagyurak is tartottak háziorvosokat. A német származású orvosok általában feudális nagyúr háziorvosai voltak, azonban nem csak orvosként működtek. Tekintélyes emberekként a város vezetőrétegéhez tartoztak, azonban nem, vagy nem csak orvosi praxisuk következtében. Fő bevételi forrásuk bizonyára nem a gyógyításból származott. b. **Középkori városainkban** az egészségápolást nem egyetemen tanult orvosok látták el. A betegek kuruzslókat, borbélyokat, gyógyszerészeket, valamint a kolostorok szerzeteseit keresték fel gyógyulás céljából. Különösen a kolduló rendeknél lehetett hasznos egészségügyi tanácsokhoz jutni. A gyógyszerészek, ahogy máshol is a középkori Európában, nem csupán orvosságot árultak. Gyógyszereket azonban, amelyet a patikus gyakran maga készített, csak a gyógyszertárban lehetett kapnic. A középkori Magyarországon két **fürdőtípus** létezett: a szokványos városi fürdő, valamint a hévizek. A fürdők leginkább a külvárosokban vagy a városkapuk közelében feküdtek. Használatuk általánosnak mondható. A hévizek gyógyító erejét a középkor embere is ismerte, és így a hévízforrások mellett fürdők jöttek létre. Nem minden hévízforrás volt városban, vagy város mellett, mégis látogatottak voltak. A hévizek vizét malomhajtásra is alkalmazni lehetett, hiszen télen nem fagytak be.Gyakran találunk kapcsolatot a fürdők és az ispotályok között. Bár már Szent István idejében is alakultak ispotályok, számuk a 13-14. század fordulójától kezdett növekedni, többségük városban vagy mezővárosban létesült. Alapítójuk általában a földesúr: a király, a püspök, egy egyházi testület vagy más földesúr, ill. a város maga, különösen később. A hazai ispotályok elsősorban szegényházak voltak, nem pedig kórházak. Igaz, a szegény beteget ápolni is kellett. A betegellátás azonban csak másodlagos feladat, és csak az ispotály lakóira vonatkozott. d. A betegségek okai  __Fertőző betegségek__  Városi zsúfoltság, állattartás  Járványok, magas halálozás e. Betegről való gondoskodás (infirmariumok= betegszobák)  Testi, lelki gondozás, ispotályok  Ispotályos rendek –máltai lovagok  Középkor fertőző betegségei: lepra,pestis  1510 Saltzmann János vesztegzár  XV. sz. (1400) syphilis

f. Ellenintézkedések, védekezés  Városok, egészséget védő statútumok rendszabályok  Medicus physicus orvosdoktor  1303 Buda  Középkori egyetemek: Pécs 1367, Óbuda 1395, Pozsony 1467

III. A gyógyítás története
=== Ha betegségekről, járványokról kérdeznek bennünket, ma már nemigen jut eszünkbe a pestis, a himlő vagy a tífusz. Ám a középkor embere éppen ezektől a betegségektől rettegett leginkább, és mindent megtett annak érdekében, hogy elkerülje a bajt. ===  1. **Az orvostudomány** **a középkorban** még gyerekcipőben járt. - A 12. században III. Sándor pápa megtiltotta a papoknak, szerzeteseknek a sebészi tevékenységet és ezt a tilalmat a következő évszázadok zsinatain megújították, de a szükség törvényt bontott. A papoknak a híveiket a lelki vigasz mellett a testi bajaikban is segíteniük kellett, ha nem volt orvosi segítség. - A gyógyító gyakorlatban az orvosok, sebészek, felcserek, vajákosok tevékenykedtek. A boncolások tilalma miatt az anatómiai kutatások eredményeit csak hosszú idő elteltével használták fel a gyógyításban. Magyarországon egyetemi szintű orvosképzés csak Mária Terézia idején, 1769-ben indult meg a nagyszombati egyetemen, ahol ekkor még nagyon kevés leendő orvost képeztek. Aki a gyógyítást tekintette szent hivatásának, annak külföldön kellett tanulnia: egy-egy orvosdoktorjelölt több külföldi egyetemen fordult meg, míg végül diplomát szerzett. a. orvosképzés, orvosok - A jómódú, magukra valamit adó orvosjelöltek a XIII. században Bolognában és Ferrarában tanultak. A hosszú és költséges tanulóévek miatt nagyon kevés orvos élt Magyarországon, szaktudásuk, tanácsaik pedig szinte megfizethetetlenek voltak. - A középkori Magyarországon az első "orvosok" a pannonhalmi és más bencés kolostorok szerzetesei voltak, akik a kolostorok mellett termesztett gyógynövényekbőlmaguk készítettek gyógyszereket, és ezzel ápolták a kórházak betegeit. - A gyógyszereket azonban nemcsak a pap orvosok, hanem a világi orvosok is maguk állították elő. Az első patikák a XIII. században alakultak és főként a nagyvárosokban működtek, a gyógyszerek igen drágák voltak, egy-egy külföldön előállított szerért csillagászati árat kellett fizetni. b. házi gyógyítás - A középkorban, de a kora újkorban is a nem megfelelő **higiéniás** **viszonyok**, a szennyezett ivóvíz stb. miatt a járványok gyorsan terjedtek. A kor nagy betegségei a pestis, a tífusz, a himlő és a vérbaj voltak. Mivel ekkoriban kevés orvosdoktor dolgozott az országban és szolgálataik sokszor a jómódú nemesek számára is megfizethetetlenek voltak, ezért gyakran céhekbe tömörült borbélyokkal, fürdősökkel és javasasszonyokkal gyógyíttatták magukat. - a **családokban** ősi hagyományai voltak az egyik nemzedékről a másik nemzedékre öröklődő kézírásos gyógyító könyveknek. Az egyik receptet Révay Ferenc főúr 1570-ben maga is kipróbálta, hogy megszabaduljon a pestis kínzó gyötrelmeitől. A recept egyszerű: egy tormát, egy retket, három pókot, és három szúnyogot mozsárban össze kellett törni, a masszát vászonra kenni és ezt a beteg testrészre helyezni. - A nemes urak - az orvosok mellett - igénybe vették a borbélyok, fürdősök ősi tudományát is, de gyakran a babonák világához fordultak. Népszerűek voltak a gyógyító kövek, melyekről azt tartották, ha nyakláncon, gyűrűben, karkötőn viselik ezeket, megvédik gazdájukat a betegségektől és gyógyítanak is. c. Higiénia: A tisztaság fél egészség - A kor egyik legkegyetlenebb ragálya a pestis volt. A betegség eredetét nem ismerték, gyógyítani nem tudták, de feltételezték, hogy a járványt a rossz levegő okozza. Egyetlen ellenszereként az orvosok a böjtöt és az imádságot javasolták. A másik járványos betegséget, a tífuszt tipikusan magyar betegségnek tartották, úgy gondolták, hogy a magyar éghajlat okozza, ezért pannóniai dögvésznek nevezték el. A járványt valószínűleg a fertőző ivóvizek és a nem megfelelő higiéniás körülmények okozták. - Az emberek számára egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy **a tisztaság és az egészség összefüggésben áll egymással.** ** 2. Társadalmi csoportonként: ** - **A főúri kastélyok** némelyikében még fürdőszoba is volt, a nemesek többsége előszeretettel tisztálkodott, de természetesen voltak kivételek is. Ilyen volt pl. Bethlen Miklós gróf, aki önéletrajzában őszintén vall tisztálkodási szokásairól. // "Ritkán feredtem, kivált hideg vízben... Lábomat két hétben, néha minden héten mosattam... Számat reggel, ebéd és vacsora után mindenkor és gyengén a szememet is hideg vízzel mosattam, kezemet is gyakran, de az orcámat, hacsak nem valami por, sár vagy valami gaz nem érte, sohasem mosattam, hanem a borbély hetenként ... szakállomat elborotválta. A fejemet talán huszonöt esztendeje van, hogy meg nem mosták." //  - **A nemesek** szabadidejükben gyakran látogatták a gyógyfürdőket, úgy gondolták, a meleg fürdő és a fürdőmester szaktudása segít legyőzni a köszvény és csúz fájdalmait. A fürdős köpölyözött, masszírozott, iszappakolással kezelt, mestersége szinte azonos volt a borbélyéval. A hagyományos orvoslás, a borbély és a fürdőmesterek kezelései mellett egyre többen fordultak tanácsért a patikáriusokhoz, akik egyre korszerűbb gyógyszerekkel segítettek a betegeken. // A XVII. század második felében 27, a XVIII. században 48, a XVIII. század végén pedig már 193 patika működött Magyarországon. //  3. Az **orvos és a patika** általában csak a nemesség és a városi polgárság számára volt elérhető, a vidékiek egészségügyi problémáikkal inkább javasasszonyokhoz fordultak. ** - Kuruzslók és javasasszonyok ** A középkorban és a kora újkorban a hagyományos orvoslást, gyógymódokat alkalmazó orvosok mellett jól megfértek a kuruzslók, javasasszonyok, a borbélyok évszázadokra visszanyúló módszerei. Mivel az orvostudomány nem volt elég fejlett, sem a járványok okait, sem gyógyítási módjukat nem ismerték, ezért sokan inkább a gyógyfőzetektől, pakolásoktól várták a gyógyulást. A javulás a legtöbb esetben talán nem is a pakolás vagy afőzet csodaerejének volt köszönhető, hanem a gyógyulásba vetett hit és az egyre javuló higiénia segített. ** - gyógyító könyvek ** A középkorban, de a kora újkorban is a nem megfelelő higiéniás viszonyok, a szennyezett ivóvíz stb. miatt a járványok gyorsan terjedtek. A kor nagy betegségei a pestis, a tífusz, a himlő és a vérbaj voltak. Mivel ekkoriban kevés orvosdoktor dolgozott az országban és szolgálataik sokszor a jómódú nemesek számára is megfizethetetlenek voltak, ezért gyakran céhekbe tömörült borbélyokkal, fürdősökkel és javasasszonyokkal gyógyíttatták magukat. A családokban ősi hagyományai voltak az egyik nemzedékről a másik nemzedékre öröklődő kézírásos gyógyító könyveknek. Pl. Az egyik receptet Révay Ferenc főúr 1570-ben maga is kipróbálta, hogy megszabaduljon a pestis kínzó gyötrelmeitől. A recept egyszerű: egy tormát, egy retket, három pókot, és három szúnyogot mozsárban össze kellett törni, a masszát vászonra kenni és ezt a beteg testrészre helyezni. A nemes urak - az orvosok mellett - igénybe vették a borbélyok, fürdősök ősi tudományát is, de gyakran a babonák világához fordultak. Népszerűek voltak a gyógyító kövek, melyekről azt tartották, ha nyakláncon, gyűrűben, karkötőn viselik ezeket, megvédik gazdájukat a betegségektől és gyógyítanak is. ** 4. A **** magyarok egészsége és betegségei a középkorban **  A magyarok szabadban élő harcedzett vándorló nép volt.  Nagy fizikai és lelki ellenállással megáldott nép volt.  Gyógyítók- táltosok  tapasztalat, gyógynövények  Ősmagyar vallás: Boldogasszony istenasszony  Betegek, öregek, gondoskodás: családi nemzetségi kötelék  Magyarok és a higiénia  __ Fertőző betegségek __  Városi zsúfoltság, állattartás  Járványok, magas halálozás  Betegről való gondoskodás (infirmariumok= betegszobák)  Testi, lelki gondozás, ispotályok  Ispotályos rendek –máltai lovagok  Középkor fertőző betegségei: lepra,pestis  1510 Saltzmann János vesztegzár  XV. sz. (1400) syphilis  __ Nem fertőző betegségek __  Pszichózis járványtan  Tarantizmus  Flagellánosok, önostorozók  Városok, egészséget védő statútumok rendszabályok  Medicus physicus orvosdoktor  1303 Buda  Középkori egyetemek: Pécs 1367 Óbuda 1395 Pozsony 1467  A török uralom alatt visszaesés az egészségügyi viszonyokban  malária,. tábori tífusz (morbus Hungaricus)  Egészségvédelem csak a királyi Magyarországon volt.  Járványok elhárítása: vesztegzár  I. Miksa 1576: orvosi működés, egyetemi oklevél.  Híres magyar orvosok a XVI. - XVIII sz. –ban: Görgey Pál, Fischer Dániel, Pápai Páriz Ferenc ** 5. A **** tisztaság és egészség viszonya ** Az emberek számára egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a tisztaság és az egészség összefüggésben áll egymással. A főúri kastélyok némelyikében még fürdőszoba is volt, a nemesek többsége előszeretettel tisztálkodott, de természetesen voltak kivételek is. Ilyen volt pl. Bethlen Miklós gróf, aki önéletrajzában őszintén vall tisztálkodási szokásairól. // "Ritkán feredtem, kivált hideg vízben... Lábomat két hétben, néha minden héten mosattam... Számat reggel, ebéd és vacsora után mindenkor és gyengén a szememet is hideg vízzel mosattam, kezemet is gyakran, de az orcámat, hacsak nem valami por, sár vagy valami gaz nem érte, sohasem mosattam, hanem a borbély hetenként ... szakállomat elborotválta. A fejemet talán huszonöt esztendeje van, hogy meg nem mosták." //   A nemesek szabadidejükben gyakran látogatták a gyógyfürdőket, úgy gondolták, a meleg fürdő és a fürdőmester szaktudása segít legyőzni a köszvény és csúz fájdalmait. A fürdős köpölyözött, masszírozott, iszappakolással kezelt, mestersége szinte azonos volt a borbélyéval. A hagyományos orvoslás, a borbély és a fürdőmesterek kezelései mellett egyre többen fordultak tanácsért a patikáriusokhoz, akik egyre korszerűbb gyógyszerekkel segítettek a betegeken.A XVII. század második felében 27, a XVIII. században 48, a XVIII. század végén pedig már 193 patika működött Magyarországon. Az orvos és a patika általában csak a nemesség és a városi polgárság számára volt elérhető, a vidékiek egészségügyi problémáikkal inkább javasasszonyokhoz fordultak. V. Kora újkor 1. Sok tudós hű maradt a reneszánsz hagyományhoz, hogy a megismerés önmagáért fontos. Az anatómusok megteremtették az újkori anatómia szilárd alapjait. Nyugat- és Közép-Európa egyetemein tért hódít a gyakorlati boncolás. Angliában Thomas Linacre reform tevékenységének köszönhető a rendszeres orvosképzés. Legfőbb törekvése az angol egészségügy átszervezése volt. Sikerült elérnie, hogy aki gyógyítással foglalkozik szakvizsgát kell tegyen. Az érvágás a mindennapi orvosi gyakorlat nélkülözhetetlen módszerévé vált. Az orvosok tehetetlenségébe sokáig közrejátszott az a középkori mentalitás, mely szerint a betegséget isten adta, ember ne avatkozzék bele. A reneszánsz korában ez a felfogás már idejét múlta. A seborvosok a testüregek műtéteire ritkán vállalkoztak, mert még nem tudták kivédeni a sebfertőzést, sem a fájdalmat nem tudták elviselhetővé tenni. A kirurgia (sebészet) nem tartozott a medicinához, így annak egy-egy részterületével a borbély, a felcser, a fürdős, a pedikűrös, a bába, a bakó stb. foglalkozott. Mivel latinul nem tudtak, csak a népi nyelven írott tanácsadó orvosi könyveket olvasták a 15. században. Ezekre nagy szükség volt, hogy a szanitécek gyakorlati útmutatást kaphassanak a sebkezelésre, kötözésre, törések és ficamok ellátására, a nyílvessző és a puskagolyó eltávolítására. Sok kézirat volt a 15.-16. században forgalomban. Hans von Gersdorff tábori sebész könyvének legfőbb értékei az ábrák, melyek megismertetnek bennünket a kor sebészi műszereivel, használatával, a katonák és a felcserek öltözékével, fegyvereivel. A 16. században a sebészek tekintélyt szereztek maguknak elsősorban pácienseik körében. Az újkor első nagy sebésze Ambroise Pare (1510 k.-1590). 2. Az újkor új betegsége a vérbaj (a kutatások alapján erről megoszlanak a vélemények). Feltételezik, hogy Kolombusz tengerészei hurcolták be Haiti- szigetéről. Paré rájött, hogy orvosi műszerekkel is lehet szifiliszt közvetíteni, de volt veleszületett luesz is. A szifilisz elnevezés Girolamo Fracastore olasz epidemiológus nevéhez fűződik. 1546-ban megjelent járványokról szóló könyvében rendszerezi a járványokat. Felismeri az összefüggést a járványok és a háború, az éhínség és a nyomor között. Az orvosok csak a 16. században kezdtek a pestissel, mint betegséggel foglalkozni. Terjedt az a nézet, hogy nem ördögi megszállottság, nem isten büntetése vagy a csillagok állása okozza, hanem specifikus fertőző csíra, mely a levegőn keresztül az elfogyasztott élelmen át vagy közvetlen érintkezés útján terjed emberről emberre. 3. A 16. századi háziasszony gyűjtötte vagy kertjében termesztette a szükséges gyógynövényeket és ellátta a ház betegeit. 1760-tól Londonban működött néhány ingyenes rendelő. A városi elöljárók feladata volt a járványok elleni védekezés. A 17 .században Dániában jól felkészültek a járványok és a fertőző betegségek megelőzésére, mivel Dánia Észak-Európa kereskedelmi központjának számított. A polgármester és a városi tanács pestismestert választott. Az ő feladata volt a szegény sorsú betegek felkeresése, gyógyszerrel való ellátása. A várostól távol a falvak temetőihez közel pestisházakat kellett kialakítani. Ha erre nem volt mód, akkor a közelben kellett temetőt kialakítani. A 16.-17. században még rendszeresek a pestisjárványok: 1603-ban Londonban 42 000 ember, 1625-ben 54 000, 1665-ben 97 000 ember halt meg. Ezek a járványok Anglia más területein és a kontinensen is szedték áldozataikat. 4. XIV. Lajos 1683 augusztus 25.-én Fontaniebleau-ban rendeletet adott ki a pestis behurcolásának megakadályozására. Ez a rendelet még a 19. század elején is érvényben volt. Ezek a rendelkezések Marseille-re és Toulonra vonatkoztak, mivel ezekbe a kikötőkbe futottak be hajók a keleti és a mediterrán területekről. Szigorú ellenőrzést és karantént írt elő a fertőzésgyanús hajók árúira, felszerelésére, a legénység megvizsgálására. A fertőzött területen megforduló franciákat próbálta rábírni, hogy az ottani lakossággal minél kevesebbet érintkezzenek és csak a szükséges dolgokat /élelem / vásárolják. Még így sem lehetett elkerülni a nagy francia pestisjárványt, mely 1720 és 1722 között pusztított a déli területeken. Ezt követően Nyugat-Európában megszűnt a pestis, mint veszélyes járvány. Valószínű a kényszerintézkedéseknek köszönhetően, mivel más járványos megbetegedések továbbra is jelen voltak. 5. Az európai kereskedők és gyarmatosítók a trópusokról a sárgalázat a vírusos eredetű, magas lázzal, súlyos mérgezési tünetekkel, sárgasággal és vérzéssel járó fertőző betegséget is behurcolták. 1708-ban ennek megelőzésére elrendelték, hogy a betegek minél előbb orvosi kezelésben részesüljenek. Ha a hajón fertőző beteg volt, számukra a kikötőben kijelölt helyen, ott ahol a szél a tenger felé fúj, sátrakat kellett állítani. Az elhunytakat távoli temetőkben, mélyre ásott sírokba kellett eltemetni. Ruháikat elégették, ha értékesek voltak fertőtlenítették és 15-20 napon át szellőztették. // James Cook kapitány leveléből megtudjuk, hogy első földkörüli útján, hogyan előzték meg a skorbutot. Óvintézkedései a következők voltak: malátából készült sörcefrét itattak mindenkivel (fejenként 2-3 pint naponta), savanyú káposztát, erőlevest, nagyobb mennyiségű zöldséget, narancsot és citromot, valamint cukrot etettek a betegekkel és a legénységgel. Tisztán és szárazon tartották ruházatukat és a fedélközt is. Gondoskodtak a tiszta edényekről, a fertőtlenítésről, a friss ivóvízről. // 5. A 17. században az európai emberek a testi higiénia terén egyáltalán nem voltak igényesek. Hollandiában 1660 környékén a munkát abbahagyva kézmosás nélkül ültek asztalhoz. A korabeli festők képein a hölgyek a kezüket csuklóig, lábukat bokájukig mossák. Van éjjeliedényük, amit az ágy alatt tartottak. 1735-ben Amszterdamban csak egyetlen nyilvános fürdő működött. Európában a nyilvános fürdők bezárásának az oka az Amerika felfedezése után terjedő különféle nemi betegségek terjedésétől való félelem. Valamint az emberek ragaszkodtak a 16. századi vallásos tilalomhoz, mely szerint a fürdés pogány szokás és lustaságból, kényelmességből elkerülik a vizet. - A 17. század közepén a primitív emberek irtóztak a mosdástól, viszont rengeteget költöttek illatszerekre. A Napkirály idején Motteville asszony emlékiratai szerint Krisztina svéd királynő „csodálatosan szép kezei alig látszottak a rátapadt piszoktól.” // Egy osztrák főherceg barátságos napiparancsban arra kérte nemesi kíséretét, hogy „ne jöjjenek tisztátalan ruhában, ittasan az asztalhoz, ne nyalják le étkezés közben az ujjukat, ne töröljék asztalkendőjükbe az orrukat és – ne köpjenek a tányérjukba.” // - XIV. Lajos idején a férfiak még kevesebb hangsúlyt fektettek a tisztálkodásra, mint a nők. Ebben a király járt elöl rossz példával. Így nem is sejtette, hogy környezete, udvaroncai, nem tiszteletből tartják távol tőle magukat, hanem a testéből áradó kellemetlen szagok miatt.Udvaroncai a Versailles-i palotában ott könnyítettek magukon, ahol eszükbe jutott, mert nem volt más lehetőségük. - A 17. században már terjed a zsebkendő használata. Érdekesség, hogy az orrtörlés kialakulása is egy hosszú folyamat eredményeként jött létre. 16. században a kisemberek zsebkendő nélkül törlik orrukat, a polgárok ruhaujjukba, a gazdagok zsebkendőbe. A 18. században már zsebkendőt használnak, de előfordul még, hogy két ujjal orrot fújnak és a földre dobják a piszkot. Ekkor kezdenek az egészségkárosításra hivatkozni, ha valaki kézzel piszkálja az orrát. A zsebkendő használata először (a villáé is) Itáliában terjedt el. A reneszánsz ember szépségápolásáról Cardamus feljegyzéseiből (1500 körül) a következőt tudhatjuk meg: „Férfiakon is, nőkön is nyüzsög a bolha, tetű. Egyiknek a hónalja bűzlik, másiknak a lába, de legtöbbnek a szája.” A reneszánsz korban azért viseltek alsóruhát, hogy megvédjék a drága szövetű felsőt mocskos, izzadt bőrüktől. Festékkel és parfümmel próbálták a piszkot és a nem kívánatos testszagot elnyomni. - A reneszánsszal párhuzamosan nőtt az emberek hajlandósága arra, hogy megfigyeljenek, tudatosan formálják magukat és másokat. A 17. század derekáig kialakul egy szilárdabb társadalmi hierarchia, ezzel fokozatosan szigorúbbá válik a viselkedés szabályrendszere. Ezáltal égető problémává válik az egységes, helyes magatartás kérdése. Bizonyos viselkedésmódokat nem azért tiltanak, mert egészségtelen, hanem mert kínos látványhoz vezet. A viselkedés és az ösztönök elfojtása a gyerekek számára a felnőttektől látott példa alapján kerül elsajátításra. A szoktatás eszközei arra szolgálnak, hogy kikényszerítsék a visszafogottságot és az ösztönösségről való lemondást. A társadalmi norma először külső kényszer révén kerül elsajátításra, ezután belső kényszerré válik és bizonyos mértékig akkor is működik, ha tudatosan nem irányítják. A mai kor embere bele sem gondol abba, hogy a higiénia terén is milyen nagy utat kellett megtenni, amíg eljutottunk napjaink fürdőszoba kultúrájához.